Стаття є перехідною між циклом статей “Передфілософія” (попередня стаття циклу) і циклом “Формування канону” (наступна стаття). У якомусь сенсі вона належить до них обох.
![](https://echafaud.org/wp-content/uploads/2023/01/anaximander-1-jpeg.webp)
Фалес – перший емпірик
“Починати філософію з Фалеса” здавна було доброю традицією, і ще в античні часи вважалося, що Фалес Мілетський був першим філософом, і першим почав розмірковувати про природу. Але після екскурсів в історію Сходу та аналізу поетичної традиції, ми вже розуміємо, що все не так просто, адже навіть у самій античності, яка і створила звичний нам образ Фалеса, як першого з філософів, до когорти філософів зараховували і багатьох його попередників. Ми й самі бачили, що насправді Фалес знаходився в контексті діяльності “Дев’яти ліриків” та “Семи мудреців“, які вже давно не вважаються філософами. І це давнє уявлення про Фалеса, як про людину, що дорівнювала “Сімці”, було багато в чому виправдане, адже з того, що ми знаємо про Фалеса, його рівень мислення ледве виходив за межі таких найпростіших уявлень, що їх мали в своєму розпорядженні вже Солон або Піттак (поняття на рівні: маму треба поважати, честю дорожити, друзів не дурити і т.д.). У культурно-світоглядному відношенні Фалес відкритий консерватор. Але байки про Фалеса ми вже розглядали, а якщо говорити про нього, як про філософа, то єдине, в чому він справді відзначився як унікальна персоналія, то це створенням особливої філософської “школи”, а точніше – ланцюжка спадкоємності мислителів. Ця група мудреців називається тепер нами за місцем їхнього проживання: “Мілетська школа”, або навіть ширше – “Іонійська філософія”. Тобто найпростішою відповіддю на запитання “що зробив Фалес?”, можна в першу чергу сказати, що саме Фалес був засновником мілетської філософської школи.
Звісно, все це вірно, тільки якщо вважати вигадкою існування школи Моха з фінікійського Сидону (одного з претендентів на першість в створенні атомістичної філософії). Якщо ж Мох існував, то й концепцію філософської школи Фалес запозичив у фінікійців. Як ми побачимо далі, більша частина поглядів Фалеса чудово лягає в контекст виникнення поглядів фінікійців (раніше ми вже говорили, що Фалес за кров’ю був скоріше фінікійцем, ніж греком), а стародавні біографи наполягали на тому, що він переніс багато знань з Єгипту. Роки життя Фалеса відомі приблизно (бл. 630-548 рр. до н.е.). Він сучасник Сапфо, Алкея, Мімнерма, Стесихора, Солона, Піттака і багатьох інших. У цілком свідомому віці його життя мав застати навіть афінський тиран Пісистрат. Тому не варто думати, що “Мілетська школа” відкриває якусь принципово нову епоху в грецькій культурі, вона виникає синхронно з іншими культурними явищами. До наших днів практично не дійшло достовірних уривків, де б викладалися філософія Фалеса “від першої особи”. Збереглося буквально кілька уривків, представлених нижче:
«Фалес запропонував воду в якості першоелемента» (1). «Земля тримається на воді, як дошка або корабель на морі, оточена з усіх боків океаном» (2). «Фалес припустив, що душа – це щось рушійне. Камінь має душу, бо «рухає» залізом» (3). «Фалес першим проголосив, що природа душі така, що вона знаходиться у вічному русі або саморусі» (4). «На думку Фалеса, розум – божество Всесвіту, все одухотворене і повне демонів» (5).
І що тут власне важливо зауважити: Фалеса цікавить проблема руху; а в історії філософії це дуже важлива проблема. Йдеться тепер не про фізику якогось конкретного руху, а про самостійний рух усього Всесвіту, про рух у найширшому сенсі, майже що про “рух як такий“. Звідси з неминучістю розвивається й інша тема; що якщо вже причиною руху є душа (вона ж причина волі нашого тіла, і це воля штовхає нас до руху), тоді виходить, що оскільки в русі перебуває весь Всесвіт – душа є не тільки в живих істотах, а абсолютно скрізь. Пізніше цей погляд назвуть “гілозоїзмом“; хоча очевидно, що не Фалес був його першовідкривачем; це дофілософське, примітивне і давнє уявлення, яке можна було побачити навіть у людей кам’яного віку або в грецькій Олімпійській релігії. Головна особливість Фалеса в цьому контексті, що він називає Ум – світовим богом. Як це пов’язано з рештою уявлень Фалеса ми не знаємо, але в наступних поколіннях філософи займатимуться саме цим: узгодженням природи та Розуму. У гіпотетичних фрагментах Фалеса зі збірок висловлювань “мудреців” про це говориться більше, і надалі ми візьмемо їх до уваги.
Тематика “води” як першоелемента, як не дивно, зовсім не така цікава, і навіть банальна. Вже хоча б тому, що уявлення про філософські стихії існували як до Фалеса, так і за його життя – і ці уявлення вже тоді були більш розробленими. Думки про “водне начало” просто повторюють міфологію, як грецьку, так і східну, де на початку часів на землі ще не було суходолу, а весь світ був “Хаосом”, або частіше “Океаном” (самі стародавні поети, той же Гомер, могли вважати їх синонімами). Космогонія його сучасника Ферекіда, яка вважається набагато менш філософською та більш міфологічною – повніше та вільніше оперує одразу всіма стихіями, і тому Фалес усе ж виглядає дещо слабенько навіть для свого часу. Якщо вірити Аристотелю, то інші причини вибору водної стихії теж беруться з побутових спостережень.
- Вмираючі організми буквально “висихають”;
- рослинам необхідна вода для росту;
- вся їжа просякнута соками;
- та й узагалі вода необхідна всьому живому;
- і навіть сперма всіх істот (початок життя) волога.
Саме його життя в головному торговельно-морському центрі Греції просто зобов’язане було навіяти йому аналогії з кораблями, і думку про велику роль води у світі. Таке життя цілком могло навіяти багато з астрономічних і математичних спостережень, адже ці науки тоді мали прикладний характер. З усього, що ми знаємо про Фалеса, – він найімовірніше був насамперед астрономом (про що можна судити з назв його книг, які не збереглися, напр. “Морська астрономія”, “Про рівнодення”).
Тож, може, й правий був неоплатонік Прокл, коли повідомляв, що саме Фалес був першим греком, який почав доводити геометричні теореми. У цьому і полягає його основний філософський внесок. Так, наприклад, Фалес навчився визначати відстань від берега до корабля, для чого використовував подібність трикутників. А згідно з однією з легенд, будучи в Єгипті, він вразив фараона Амасіса тим, що зумів точно встановити висоту піраміди, дочекавшись моменту, коли довжина тіні палиці дорівнюватиме її висоті, після чого виміряв довжину тіні піраміди й отримав її висоту. Не випадково, що і через століття після його смерті, в літературних творах образ Фалеса супроводжувався насамперед вказівками на астрономічні інтереси, а його головним атрибутом виявлявся циркуль. Усе це показує нам, що вже за часів Фалеса були якісь зачатки наукового, емпіричного, або практичного підходу до справи. Тут окремо варто згадати, що згідно з Арістотелем, окрім магніту, Фалес виявив притягальну силу бурштину, яку неможливо виявити без того, щоб наелектризувати бурштин тертям, наприклад, об шерсть. Отже, Фалес міг провести експеримент з електрикою, і виявити її магнетичні властивості. Який висновок робить Фалес – ми вже знаємо (рух = одухотвореність). Але тепер можна припустити, що дія душі прямо пов’язувалася з електрикою. А це звучить уже в дусі сучасних образів про доктора Франкенштейна. Звичайно ж Фалес навряд-чи розумів, що має справу саме з електрикою в нашому розумінні цього слова, тому його відкриття не мало абсолютно жодного значення, ні теоретичного, ні практичного. Але все ж таки ми можемо говорити про те, що перед нами зачатки експериментального методу.
Всі сильні сторони філософії Фалеса будуть розвинені вже його послідовниками (в тому числі і Піфагором), і набагато цікавішим в його історії здається те, що цей «перший філософ» відразу ж зруйнував ідею несумісності філософії з політикою – тобто практичною і громадською діяльністю. Швидше за все, Фалес був особистим радником правителя Мілета, і ми маємо інформацію про дві його рекомендації:
- в першій він радить 12-ти містам Іонії об’єднатися в єдину федерацію, центром якої повинно було стати місто Теос. Тільки ця рекомендація так і залишилася в проекті.
- друга порада стосувалася вступу в коаліцію проти Персії, під час Лідійсько-перської війни. Мілет – єдиний, хто не воював проти персів, що врятувало його від знищення.
Так що, ми маємо такий образ Фалеса – це придворний радник, астроном, мореплавець, який вірить в міфологічні уявлення про душі і демонів. Він був більше фінікійцем, ніж греком, і його головним історичним досягненням та внеском був розвиток геометрії. Це дещо відрізняється від образу, який вже переріс у стереотип.
Гіпотетичні позиції Фалеса з філософії
У списку висловів Фалеса, як представника “Семи мудреців”, є й філософські рядки. Але їх потрібно використовувати дуже акуратно, адже значна частина спадщини “мудреців” є пізньоантичним фанфіком. Тут нас можуть цікавити такі висловлювання:
Старший за всі речі – бог, бо він не народжений.
Найпрекрасніший – космос, бо він творіння бога.
Найбільше – простір, бо він вміщує все.
Найшвидше – думка (нус), бо вона біжить без зупинки.
Найсильніша – необхідність, бо вона долає всіх.
Наймудріший – час, бо він виявляє все.
…
На запитання, що важко, Фалес відповів – “знати себе”;
На запитання, що є божество – “те, у чого немає ні початку, ні кінця”.
На запитання, чи може людина потайки від богів вчинити беззаконня – “не тільки вчинити, а й замислити не може”.
Ми будемо виходити з того, що ці висловлювання могли належати Фалесу, і якщо це так, то тут ми дізнаємося багато нових деталей. Виходить, що Фалес мислить як суворий монотеїстичний філософ, і стверджує, що Бог не народжений (і, можливо, не схильний до змінюваності), у нього немає ні початку, ні кінця, а тому, найімовірніше, він безмежний. Бог явно пронизує весь всесвіт, і від нього неможливо приховати навіть власні думки. Він суворо детермінував світ, бо “необхідність усіх долає”. І цей створений богом світ перебуває в невизначеному стані, бо Бог начебто і пронизує його всюди, але є також і його творцем (отже, світ, на відміну від бога, створений, а для існування самого Бога зовсім не обов’язкове існування світу, їхня тотожність на ділі виявляється квазітототожністю). У фрагменті з “Спростування всіх єресей” письменника Іполита зустрічається висловлювання про те, що, за Фалесом:
Усе утворюється з води шляхом її затвердіння, а також випаровування. Усе плаває по воді, від чого відбуваються землетруси, вихори та рухи зірок.
Це робить його першим автором уявлення про перетворення стихій шляхом зміни агрегатних станів. Але найцікавішим моментом є визнання того, що космос містить у собі поняття простору, і предмети перебувають у цьому просторі. Він явно виводить це поняття як особливий “резервуар” для об’єктів, і можливо, що вже має на увазі тут порожнечу. Це означає, що порожнеча входить і у визначення природи Бога. Чому все це важливо – ми побачимо далі, на прикладі учнів і послідовників Фалеса. Але знову таки, це найгіпотетичніша частина його філософської спадщини, і це потрібно мати на увазі.
Фалес в амплуа політика
Підбиваючи підсумок щодо його філософських позицій – Фалес зовсім не вирізняється з мисленнєвого контексту своєї епохи, він вирізняється хіба що як людина, що вперше озвучила ці ідеї на грецькому культурному полі, і з претензією на філософію, як особливий рід мудрості. Усі сильні місця філософії Фалеса будуть розвинуті вже його послідовниками (включно з Піфагором), та значно цікавіше в його історії виглядає те, що цей “перший філософ” одразу ж зруйнував уявлення про несумісність філософії з політикою – тобто практичною та громадською діяльністю. В одній із популярних байок про Фалеса розповідається, як він передбачав майбутній врожайний рік, тож іще взимку взяв в оренду олійниці, доки ціна на них була низькою, і потім зібрав шалений дохід із продажу оливкової олії. Історія мала показати, що мудрець за бажання легко може обзавестися багатством, яке йому не потрібне, і тому мудреці живуть у бідності з власної волі (це була відповідь на заяви про марність філософії). Але ми бачимо в цьому і приклад того, що образ філософа легко вписувався в побутову практику. Найімовірніше, Фалес був особистим радником правителя Мілета; у нас навіть є відомості про дві його рекомендації:
- у першій він радить 12-ти містам Іонії об’єднатися в єдину федерацію, центром якої мало стати місто Теос. Але ця рекомендація так і залишилася в проєктах.
- друга порада стосувалася вступу в коаліцію проти Персії, під час Лідійсько-перської війни. Завдяки Фалесу, Мілет єдиний не воював проти персів, чим зберіг себе від руйнувань.
Навіть найзнаменитіший сюжет із життя Фалеса, а саме пророкування місячного затемнення в 585 р., мав значення в масштабах цілої Лідійської держави, прямо вплинувши на її долю, тобто і ця подія пов’язує його з політичною історією. Зв’язки з мореплаванням, історія про торгівлю олією і служба у мілетського тирана (а тирани очолювали боротьбу проти земельної аристократії) – роблять Фалеса прогресистом в економіці. Але його висловлювання як одного з “Семи мудреців” – показують його як побутового консерватора. У контексті свого часу, варто все ж таки розцінювати його як прогресивного мислителя, з огляду на те, що він зробив великий внесок у становлення філософії та популяризацію східних знань.
У підсумку виходить, що Фалес – це придворний радник, астроном, мореплавець, який вірить у міфологічні уявлення про душі і просуває прообраз монотеїстичної релігії. Консерватор за соціо-культурними поглядами, але прогресивний загалом мислитель. Родом він скоріше фінікієць, ніж грек, і головним його історичним досягненням і внеском була розробка геометрії. Усе це дещо відрізняється від того образу, який уже встиг скластися в стереотип.
Анаксімандр та його Апейрон
Учень Фалеса на ім’я Анаксімандр (610-546 рр. до н.е.) також не цурався суспільно-політичної діяльності. Відомо, наприклад, що він керував виселенням людей у чергову чорноморську колонію під назвою Аполлонія (суч. Созополь у Болгарії). Але як філософ він відомий насамперед тим, що одним із перших почав писати прозою і створив першу відому мапу світу, хоча це скоріше географія і література, ніж філософія. Щонайменше дві з чотирьох відомих назв творів Анаксімандра (“Про природу”, “Карта землі”, “Глобус”, “Про нерухомі зірки”) свідчать, що основою його діяльності, як і в Фалеса, була астрономія, і, скоріш за все, вона також мала прикладний характер для морських мандрівок. Не виключено навіть, що це плід їхніх спільних праць. Вважається, що Анаксімандр писав свої твори не просто прозою, а химерною прозою, що видавало його любов до всього розкішного. Так, наприклад, розповідають, що він прагнув театральної пози і спеціально вбирався в помпезний одяг.
![](https://echafaud.org/wp-content/uploads/2023/01/image-1-1.webp)
Анаксімандр (як і Фалес), багато чого запозичив із Близького Сходу, і особливо в питаннях космології та залежних від неї числових розрахунків. З астрономічних досягнень уже можна відзначити, що Анаксімандр вважав Сонце і Місяць більшими за розміром, ніж Земля, і мав цілу теорію місячних і сонячних затемнень, хоча знову ж таки, деякі джерела приписують ці досягнення Фалесу. Але безсумнівно, що саме Анаксімандру приписують створення астрономічних інструментів, зокрема гномона, а також моделей небесної сфери (тобто глобуса). І якщо Фалес був оцінений нащадками як “провісник затемнень”, то Анаксімандр уже понад це нібито передбачив цілий землетрус.
Говорячи про натурфілософію Анаксімандра в деталях, він вважав, що “початок усього сущого – апейрон. Це ні вода, ні земля, ні повітря. Це ні що інше, як сама матерія”. Перекладається це загадкове слово буквально як “нескінченне” (або “безмежне”), тож можна вважати, що і всесвіт в Анаксімандра – нескінченний. Сам апейрон ще й понад те незнищенний, вічний, ніким не створений, і, найімовірніше, також безякісний. Як епікурейців, нас приваблює те, що подібний набір характеристик робить апейрон практично повним аналогом атомістичної теорії, з тією лише різницею, що апейрон не було конкретизовано як “найдрібнішу частку” (і його можна сприймати як просторово-нескінченну “матерію як таку”). Можливо, це сталося тому, що Анаксімандр навіть не мав на увазі існування абсолютної порожнечі; а можливо, просто тому, що він для нас вкрай погано зберігся. Принаймні порожнечу з його теорії можна запросто вивести самостійно, а отже це не було чимось неможливим, тим паче, що на це натякають і інші частини його філософської системи, або можливі уявлення Фалеса про простір у космосі. З іншого боку, апейрон можна розглядати і в рамках континуальної теорії. Набір його властивостей цілком відповідає уявленням про Бога як Ціле; до того ж, є безліч свідчень на користь цієї версії. А серед гіпотетичних висловів Фалеса ми знаходимо, що Бог мав якість безмежного.
Що ж таке цей чарівний апейрон, з якого породжується все на світі? Уявити собі можна багато чого, але основних версій залишається всього кілька: (1) це пантеїстичне уявлення про Бога-Природу, який, маючи всі атрибути божественності, “творить із себе” наш видимий світ; (2) або ж, за версією Арістотеля, це не безякісна першоматерія, а банальна “суміш” усіх елементів, яку пізніше використовуватимуть такі філософи, як Емпедокл і Анаксагор; (3) або ж, що найімовірніше, вірно і те й інше, що це і божественна природа, і “суміш елементів”, яку божество породило “в собі”. Звідси може випливати уявлення про дуалізм, який виражався словами Анаксімандра “частини змінюються, тоді як ціле незмінне“. Аналіз того, що відбувається в матеріальному апейроні (у частинах) – це натурфілософія, а аналіз того, що відбувається в первісному апейроні (в цілому) – це теологія. При цьому очевидно, що натурфілософія має бути підпорядкована теології. Про ці версії можна сперечатися, довести щось напевно вже неможливо. Тому багато хто наполягатиме на тому, що Анаксімандр – найчистіший матеріаліст. Однак у такому разі було б дивно, що його послідовники не звертають на це жодної уваги, і розвивають його ідеї в теологічному ключі (напр. Ксенофан).
Говорячи про таку надважливу категорію як рух, Анаксімандр вважав, що він вічний, і що рух навіть давніший початок, ніж волога (і можливо це чергова властивість апейрона). Адже саме завдяки руху – одне народжується, а інше гине. І більше того, з цього ланцюжка міркувань Анаксімандр доходить висновку, що з єдиного (цілого) виділяються сполучені в ньому протилежності (частини), і що народження речей відбувається не завдяки змінам усередині чотирьох стихій (тобто не через затвердіння чи випаровування), а за допомогою їхнього відокремлення з цього єдиного. З протилежностей найосновніші – тепле і холодне, вологе і сухе. Вони впливають на невизначену “матерію/апейрон”, унаслідок чого виходять різні стихії, комбінації речовин тощо. Пара сухе й холодне утворює землю, вологе й холодне утворює воду, вологе й гаряче утворює повітря, сухе й гаряче утворює вогонь. Так, можна припустити, що тут відбувається також і зміна агрегатних станів кожної зі стихій, але й ця зміна відбувається завдяки дії якоїсь із протилежностей. Взагалі всі світові процеси, які тільки можна собі уявити, відбуваються завдяки вічному руху протилежностей. І тут перед нами вже фактично готова теорія діалектики, яка пояснює принцип “руху як такого”; а водночас перед нами постає ще й теорія детермінізму:
“З чого всі речі отримують своє народження, в те всі вони і повертаються, слідуючи необхідності. Усі вони свого часу карають одна одну за несправедливість”.
Настільки дозволяють судити джерела, апейрон перебуває в обертальному русі. Якщо це перенести на окремо взяту сонячну систему, то можна уявити собі, як маса матерії, завдяки цьому вихровому руху, починає розшаровуватися, і найважча зі стихій (земля) опиняється в центрі, а найлегші – оточують її трьома кільцями. Спочатку йде вода, потім повітря, і потім, як найлегший елемент – вогонь. Десь між повітрям і вогнем Анаксімандр зображує три сфери, які вкривають небо, як цибулина. У такій концепції, всі видимі небесні об’єкти – це, по суті, один об’єкт, тобто небесний вогонь; а відмінності лише в тому, що на різних ділянках у різних “сферах” розташовані різного розміру “дірки”, через які до нас доходить це світло, в разі, якщо дірки з різних сфер перетинатимуться між собою (ці уявлення також можна знайти у Східній космології). У такому трактуванні, небесні тіла для Анаксімандра навіть зовсім не тіла, а тільки світло, і тоді затемнення є результатом перекриття отворів.
Геологія і теорія еволюції в системі Анаксімандра
Певну цінність становить і те, як він обґрунтовував нерухомість Землі. Як було сказано вище, він виходить з того, що Земля перебуває в центрі світу, що доводиться вихровими рухами, які спостерігаються емпірично у воді та повітрі. Він переносить ці спостережувані рухи на весь світ, і виходить, що важкі елементи стягуються до центру світу, а найважчим елементом із чотирьох основних була земля. До того ж це пояснює, чому об’єкти на небесах обертаються навколо нас. Виходячи з цієї передумови, вже можна було б зрозуміти, чому Земля нерухома; центр світу автоматично передбачає нерухомість. Але Анаксімандр висунув ще й додатковий аргумент. Для цього він винайшов принцип “не більше те, ніж це” – принцип, який у майбутньому активно взяли на озброєння атомісти Демокріт і Епікур. Розташовуючись у самому центрі строго симетричної світобудови, Земля не має жодної причини рухатися в тому чи іншому напрямі: вгору або вниз, у той чи інший бік. Усі напрямки рівно-переважні, і тому зробити вибір стає нереально; тут немає підстав для винесення вердикту, чому один напрямок кращий за інший. Отже, Земля нерухома. І як ми бачимо, вона не рухається з причин логічного порядку, і наївно наділяється власним розсудком.
Якщо тут припустити, що земля сферична, то і Всесвіт – сфера (а Анаксімандр відомий як упорядник якоїсь “сфери”, яка найімовірніше була глобусом Землі). Єдине, що цьому суперечить, – це величезна кількість античних свідчень, що Анаксімандр уявляв Землю у формі циліндра, або барабана, з двома площинами. У такому разі аргумент “не більше те, ніж це” втрачає свою красу. Протиріччя тут на обличчя, і яке трактування помилкове, сфера чи барабан – невідомо. Може це і протиріччя самого Анаксімандра. Але протиріччя на цьому не закінчуються. Попри потяг до міркування про всесвіт, як про незмінне ціле, Анаксімандр стверджував, що світів (що для греків є синонімом Галактики) є велика кількість. У Августина ми знаходимо такий уривок:
“І ці світи… то руйнуються, то знову народжуються, причому кожен з них існує протягом можливого для нього часу. І Анаксімандр у цих справах нічого не залишає божественному розуму”.
У той час як Фалес говорить зовсім інакше: “розум є божество світобудови”. Можливо в цьому ми можемо побачити внутрішні розбіжності нашої умовної “школи”, що справді робить Анаксімандра більш матеріалістично-орієнтованим мислителем. Пізніше це питання займе центральне місце для наступних поколінь філософів. Багато хто впаде в плутанину, і вважатиме, що світ (а на всесвіт) = бог. А отже, Анаксімандр каже, що боги можуть бути народжені і вмирають. Так вважав Цицерон і багато інших (що вже більше схоже на концепцію Фалеса, але тільки допускає багатобожжя). Але цій точці зору протистоять такі письменники, як Аецій, який захищає Анаксімандра, і стоїть на точці зору бездіяльності Анаксімандрового “розуму”. Цілком розумне припущення, тим паче, що Цицерон і в інших місцях намагається робити майже всіх давніх мислителів (пан-)теїстами. Але це ніяк не скасовує того, що Анаксімандр міг бути пантеїстом у рамках усього Всесвіту, а окремі світи вважати численними його частинами, що можуть бути схильні до змін.
Найгірше те, що якби світ і всесвіт були одним і тим самим (тобто якби не допускали множинності світів), то аргумент про вихровий рух апейрона працював би вельми непогано. Але тепер виходить, що всі вищевикладені аргументи про стихії стосуються тільки окремого світу. Природа апейрона тепер стає невідомою, і в якому відношенні один до одного перебувають світи, чи рухаються вони також по колу відносно якогось центру – вже ніяк не зрозуміти. Всі ці протиріччя і плутанини будуть вирішуватися вже наступними поколіннями філософів.
А найоригінальнішим розвитком ідей Фалеса стала абсолютно нова ідея Анаксімандра про походження життя, і, зокрема, походження людини. У його викладі, земля спочатку була повністю вкрита водою, але “небесний вогонь” випарував частину вологи, знизив рівень моря, і в такий спосіб виступила земля, а самі випари стали уособленням “стихії повітря“, яка в тому числі приводила в рух (повітря = рух = душа) небесні об’єкти. Тут перетворення стихій, починаючи з води, проходять повне коло. Громи, блискавки і бурі пояснювалися за допомогою фізики, де не допускалося жодних міфологічних алегорій з перунами Зевса, а зірки були просто проявами єдиного вогню. У такій схемі стихійних перетворень життя зароджується десь на межі між землею і водою (у болоті). Але й тут Анаксімандр припускає чергове протиріччя, оскільки в такому разі життя виникає тільки після того, як земля виступила з-під води. Але в окремих уривках він каже, що оскільки спочатку ніякого суходолу не було, то й перші істоти були винятково морськими мешканцями, які тільки згодом змушені були пристосуватися до життя на суші. І тому навіть перші люди були рибами. Виходить, що життя виникає все ж таки до того, як земля піднялася з води. Так у Анаксімандра виникають перші систематичні уявлення про еволюцію видів. З викладу стихійного “циклу” перетворень нам уже стає зрозуміло, чому свідомість, душу людини, філософ уявляв украй повсякденно, як “водухоподібну сутність” (стихія за самою своєю суттю уособлює рух).
Анаксимен та метеорологія
Значення і подальший вплив Анаксімандра на нащадків був колосальним, він набагато перевершує значення його вчителя Фалеса, адже з Анаксімандра черпають два наступні покоління філософів. На жаль, але збереженість від його творів занадто низька, і цей вплив можна зрозуміти тільки побічно, порівнюючи доступні уривки з пізнішими авторами. І все одно ми бачимо, що в системі Анаксімандра вже наявна вся найпізніша проблематика, при цьому в нього ця проблематика відносно несуперечливо поєднана, а у своєму “апейроні” він уже був за крок від атомістики. Тим гірше все це позначається на оцінці наступного представника “Мілетської школи”, що має ім’я Анаксімен (прим. 585/560 – 525/502 до н.е.), який на тлі вже виглядає посередньо й слабко. Найімовірніше він ще застав живого Анаксімандра і навіть проходив у нього безпосереднє навчання. Усі джерела сходяться в тому, що основна різниця між ними в тому, що апейрон Анаксімена набув якісної визначеності, як стихія повітря. І що всі подальші аргументи майже повністю дублюють Анаксімандра, включно навіть з уявленням про космічні сфери і природу зірок. Ми ніяк не можемо з цим погодиться. Тому зобразивши все схоже, ми акцентуватимемо на важливішому, на відмінностях.
Загалом, Анаксімен усі причини звів до безмежного (апейрон) повітря. Причини, через які він це зробив, можуть бути різними. Наприклад, говорячи про питання руху, Анаксімен прямо продовжував логіку попередників, слідуючи за Анаксімандром, він визнає повітря такою собі алегорією руху, у нього ж він запозичує тезу, що рух важливіший і давніший за всі інші начала. Але якщо так, то рух = повітря, а значить це і є перша стихія, яка за своєю властивістю безмежна. Ці міркування можуть прямо випливати з послідовного прочитання Анаксімандра. До того ж, повітря могло бути обрано через більш універсальне і зручне пояснення явищ складного порядку, тих самих питань одухотворення тіл, їхнього руху (нема чого вигадувати те, як виникла душа і рух, якщо це вже і так властивості повітря, яке і так є основою всього). Не зрозуміло, звісно, чим йому не сподобався універсалізм Анаксімандра, але повертаючись назад до стихій, вибір повітря видається вельми логічним кроком.
“Так само як наша душа, будучи повітрям, скріплює кожного з нас, так само як дихання і повітря об’ємлять усю світобудову”.
Говорячи про космос, тут у Анаксімена також є кілька уточнень до системи Анаксімандра. Наприклад, космічна сфера всього одна (а не три), і це крижана стіна, на якій прикріплені вогняні листки (а не просвердлені дірки). Як і сама наша земля, космічні об’єкти плоскі, немов листя, що й дає їм змогу парити в повітрі. Якщо принцип залишається той самий (плоскі кружечки на невидимій сфері далеко нагорі), то пояснення вже дещо відрізняється. До того ж, Анаксімен заявив, що Сонце і Місяць мають особливу природу; що це палаючі земляні брили, які перебувають нижче, ніж сфера зірок (за Анаксімандром, це зірки перебувають на нижчому ярусі). Тож можна сказати, що Анаксимен був точнішим у своєму вченні. Це можна підозрювати навіть з точки зору стилістики їхніх творів. Читачі скаржилися, що на відміну від “химерного” Анаксімандра він писав дуже сухою прозою без художніх прикрас.
Щоправда, незважаючи на всю цю “науковість”, згідно з Анаксіменом, повітря є богом (Аецій, який уже й до цього захищав атеїзм Анаксімандра, закликає розуміти також і під цим “богом” – сили, що пронизують стихії і тіла). Те, що повітря пронизує весь світ і одушевляє його, цілком логічно приводить до висновку, що це Бог, у цьому видно явне запозичення уявлень Фалеса. Як ми вже говорили вище, цілком можливо, що й апейрон був богом для Анаксімандра. Слідуючи за попередниками, Анаксімен вважає рух вічним; завдяки йому всі речі перетворюються одна в одну. Але в історію філософії він увійшов тим, що, на відміну від попередників, стихія повітря розрізняється в нього за щільністю або розрідженістю своєї сутності. При розрідженні народжується вогонь, а при згущенні – вітер, потім туман, вода, земля, камінь. А з цього вже виникає все інше. Від ступеня “згущення” його речовина може змінюватися кілька разів поспіль, але на всіх етапах це одна й та сама речовина. Навіть перебуваючи у формі землі, повітря залишається повітрям. Це не цикл перетворень чотирьох стихій, а начебто постулювання повітря, як якоїсь особливої стихії, що стоїть над усіма, і включає їх у себе. Це також перше деталізоване вираження ідеї переходу кількісних змін у якісні відмінності.
“З повітря при його згущенні утворюється туман, а при ще більшому згущенні – вода; ще більше згущуючись, повітря перетворюється на землю, а найбільше згущення перетворює його на каміння”.
Звичайно, перехід агрегатних станів ми спостерігаємо навіть у Фалеса (не кажучи вже про Анаксімандра, де ця думка також присутня). Його попередники теж використовували протилежності для пояснень таких переходів. Значна різниця тут одна – Анаксимен не хоче визнавати “сухе і вологе” або “тепле і холодне” як субстанційно важливі елементи, з яких породжуються стихії. Йому здається це абсурдним, адже має бути якраз навпаки, такі властивості є наслідками матеріальних елементів, а не їхньою причиною (звісно, якщо апейрон був безкар’яною матерією, то і в нього це були наслідки матеріального субстрату, але Анаксімен уже відмовився від чистого апейрона). У цьому плані Анаксимен навіть більш матеріалістичний, ніж його попередники. Його пара протилежностей стосується властивостей самої матерії, а не того ефекту, який ми оцінюємо за допомогою органів чуття.
Тут можна запідозрити, що й Анаксімандр знав про це, адже він вважав, що земля важча за вогонь; Анаксімен буквально пояснює, чому це так. Тому або Анаксімандр теж міг користуватися подібним поясненням, або він виходив із банальної очевидності, не пропонуючи пояснень. В останньому випадку Анаксімен зробив значне доповнення, що пояснює різницю у вазі чотирьох стихій. І що ще важливіше, для того щоб змінювалася густина матерії, потрібно допустити її пористість, деяку подобу “порожнечі”, витіснення якої збільшує густину. Хоча довести це з точністю неможливо, але Анаксимен щонайменше перебуває у крайній близькості до відкриття елементарних частинок і порожнечі. Безумовно, така деталізація допомагає правильніше трактувати метеорологічні явища. Сам Анаксімен вважається насамперед метеорологом. Тобто він пояснював усі явища природи; не лише грому, блискавок і граду, а й, наприклад, явище веселки та причини землетрусів.
Тож говорячи про “вторинність” Анаксімена, ми не можемо засудити учня Фалеса й Анаксімандра за величезну кількість запозичень, на те він і був їхнім учнем. Це зовсім не дивно, тим більше, що він привніс і деяку кількість нововведень. Дивно тут те, що йому взагалі знадобилося повертатися до рівня уявлень Фалеса, обираючи одну з чотирьох стихій як центральну, і розмірковуючи про “божественний промисел”. І все ж, при цьому вважається, що саме Анаксімен безпосередньо вплинув на таких філософів, як Анаксагор, Діоген з Аполлонії і навіть на атомістів. Тому неможливо сказати, що він був вторинним у рамках мілетської школи.
Мілетська школа, взята в цілому
Раз ми вже говоримо про “Мілетську” школу, варто згадати про Гекатея Мілетського (бл. 535-476 до н.е.), якого свого часу навіть сварив Геракліт, звинувачуючи в тупості поряд із Ксенофаном і Піфагором. Цей Гекатей був активним політиком, який брав участь в Іонійському повстанні проти Персів, а також був майже ровесником Парменіда. Сферою його професійної діяльності була історія та географія (він покращив карту світу, створену Анаксімандром); при чому до появи “Історії” Геродота, саме Гекатей вважався найкращим з авторів з цієї тематики. Як і решта сучасників, включно з Гераклітом, він, найімовірніше, був украй зарозумілий, оскільки від нього дійшла фраза: “я пишу це так, як мені видається правдивим, бо оповідання еллінів різноманітні й сміховинні, як мені здається”. При цьому, майже всі його твори сильно залежать від міфології; він навіть займався критичною оцінкою міфології, намагаючись цю саму міфологію “приземлити”.
Якщо міф говорить, що в Аргос приїхав цар Єгипет і 50 його синів, то Гекатей каже: “Сам Єгипет в Аргос не прийшов, а тільки сини його, яких, як Гесіод вигадав, було п’ятдесят, а як на мій погляд, то не було й двадцяти”; а коли треба було пояснити, що таке Цербер, то він вирішив, що це змія, і теж взявся применшувати масштаби міфологічного пафосу: “Думаю я, що змія ця була не така велика і не величезна, а [просто] страшніша за інших змій, і тому Еврисфей наказав [привести її], думаючи, що до неї не підступитися”. Скрізь проявляється скепсис, як методологічний принцип. Не така й велика, не так і багато тощо. Якщо хтось сказав би, що піраміди в Єгипті величезні, то й тут, імовірно, Гекатей заявив би, що не такі вже й величезні, раз їх змогли побудувати прості люди. Тематика географії, заняття політикою, науковий підхід до справи – все це ми вже бачили вище, і можливо, що Гекатей не проходив повз філософів свого міста, і також гідний вважатися частиною “Мілетської школи” філософії.
Усі проведені нами відмінності між Фалесом, Анаксімандром і Анаксіменом можна здійснювати тільки на підставі дуже мізерно збережених матеріалів. Найімовірніше, всі філософи цієї школи доповнюють один одного, і все те, що знали Фалес і Анаксімандр, у якомусь вигляді також було присутнім у Анакісмена (навіть якщо цього немає безпосередньо у фрагментах, що збереглися). І навпаки, щось з уявлень Анаксімандра міг розділяти і Фалес. Просто всього цього не можна дізнатися безпосередньо з джерел. Якщо ж розглядати “Мілетську школу” взяту загалом, то тут простежуються кілька спільних моментів:
- Визнання стихій началами, що в ідеалі, за максимального абстрагування доходить до апейрона.
- Душа – причина руху, і вона ж майже сам вселенський Бог. Усе у світі одушевлене, бо весь світ перебуває в русі (і весь світ у русі, тому що все одушевлене).
- Рух (= душа?) – це результат дії різних протилежностей, що здійснюють перехід з однієї в іншу, і цей рух вічний. Суперечності виділяються з єдності, бо реально світ у Цілому – єдиний.
- Крім єдності протилежностей у Анаксімандра присутня ідея про “Ціле і частини”, де всі зміни відбуваються в частинах. Іншими словами, незважаючи на всю цю боротьбу протилежностей усередині Всесвіту, сам він все одно залишається “в цілому” таким самим, як і був, від нього нічого не збавляється і не додається.
Тут ми бачимо всі необхідні ідеї для того, щоб повністю зрозуміти наступне покоління філософів. Бо, як то кажуть, «ніщо не виникає з нічого».