Оригінал статті Хірама Креспо
Книжка “Про вибір і уникнення” – це оцінка критеріїв, за якими філософ має ухвалювати рішення. Традиційно в епікуреїзмі дають просту відповідь на питання про те, як ухвалювати моральні та особисті рішення. Вона полягає в тому, що ми повинні провести “гедонічний розрахунок“, тобто порівняльну оцінку задоволення і болю, які людина отримує в довгостроковій перспективі. Якщо слідувати цьому загальному правилу, врешті-решт вона досягне чистого задоволення, що і є метою.
Доктрина основних речей
Однак розсудливим людям потрібно знати набагато більше. Їм необхідна повна філософська освіта, яка допоможе їм розрізняти різні види бажань і задоволень і приділяти пильну увагу речам, які справді мають значення для людського благополуччя, kyriotatai, головним благам або основним речам. Нездатність чітко розрізняти, що це таке – призводить до страждання, розчарування і розгубленості. Ці головні блага, які ведуть до життя, здоров’я і щастя, включають такі особливості, як житло, їжа, безпека і спілкування.
З іншого боку, якщо філософ чітко розуміє, що справді має значення, тоді він зможе ухвалювати тверді рішення і бути повністю впевненим у тому, як він керує своїм життям. Отже, ми маємо пам’ятати, що це за справжні природні потреби.
Стосовно цих головних благ, люди повинні мати ясне розуміння того, що зовнішні явища є лише другорядними, і мати тверду впевненість у тому, що вони не можуть вплинути на наше щастя так само, як це може зробити задоволення головних потреб. Це роз’яснюється в стовпці XV і включає такі речі, як краса, шлюб, багатство, розкіш тощо.
Нездатність дурнів розпізнати головні блага життя також породжує суспільства, в яких людьми править страх. У стовпчику XII згадується, що закони, які погрожують смертю, і вірування в божественне покарання працюють тільки з людьми, які не знають істинних заповідей філософії. У нашому обговоренні сувою “Про відверту критику” ми говорили, що Конфуцій навчав, “коли лідери доброчесні, люди природно відчувають сором, якщо самі неправі; тоді як, коли лідери не доброчесні, то вони правлять, керуючись страхом, а люди дотримуються закону зі страху перед покаранням”. Однак тут Філодем висловлює ту саму ідею, але з іншого погляду: нерозумна людина не може уявити, що нею керує будь-що, крім ірраціонального, необґрунтованого страху. Це тільки і є те, що вона знає. Якщо в суспільстві достатньо дурних людей, воно, найімовірніше, обере ці страхи або створить тиранів для задоволення попиту на стабільність.
Колонка V. Бо люди терплять найгірші лиха заради найчужіших їм бажань, які самі вони вважають найнеобхіднішими – я маю на увазі прагнення суверенітету та… репутації, величезного багатства тощо… вони нехтують найнеобхіднішими апетитами, наче вони були найнеобхіднішим апетитом, наче вони були найнезакоханішою природою.
Колонка IX. Багато і великих лих, що стосуються багатьох питань, виникають внаслідок марних припущень божевільних людей, і їх уникають внаслідок правильних уявлень.
Сувій починається зі згадки деяких думок, що були висловлені з пов’язаних питань: одні закликали до безмежного гедонізму (кіренаїки), інші закликали до “утримання від суджень” доти, доки не будуть відомі всі факти з питання (лайт-скептики), треті стверджують, що знання неможливе, і що горе і радість – порожні поняття (скептики). А потім Філодем стверджує останні два з Чотирьох способів лікування (Тетрафармакон):
“Благо легко досяжне; зло легко переноситься”.
як такі, що означають, що людина не шукає того, що не усуває біль, і не уникає того, що не перешкоджає задоволенню; натомість людина уникає того, що перешкоджає отриманню задоволення.
Про задоволення
Колонка VI. (із природних задоволень) одні необхідні, інші не потрібні; а з перших самі по собі одні необхідні для життя, інші – для здоров’я тіла, треті – для щасливого життя.
Коли Філодем каже, що деякі бажання необхідні для життя, мається на увазі, що тут він має на увазі нашу безпеку і захист. Це включає потребу в притулку і верховенстві закону. Ці необхідні задоволення оголошуються природною метою життя, як це встановлено самою природою.
Колонка XI. (Вибір і уникнення) досягаються успішно, коли ми вимірюємо їх цілями, встановленими природою.
Поміркуймо, що це означає, розглянувши, що відбувається в природі: так само, як птахи повинні будувати гніздо, леви повинні блукати певною територією, де вони можуть ловити здобич, а мавпи повинні жити на деревах задля безпеки, тож люди також мають територіальний інстинкт, і їм потрібен теплий та солодкий дім для безпеки, знайомства та захисту.
Подібно до того, як м’ясоїдні і тварини, які їдять рослини, мають свої особливі харчові потреби; точно так само люди повинні підтримувати своє здоров’я за допомогою здорової їжі. Ми також повинні піклуватися про своє психічне здоров’я як соціальні тварини, точно так само, як дитинча шимпанзе повинне мати тактильний зв’язок зі своєю матір’ю протягом перших двох років, і багато тварин є щасливішими та найкраще захищеними, коли вони є частиною прайду, зграї або будь-якої іншої групи. Ми інстинктивно прагнемо задоволення від спілкування і соціалізації.
Левенята грають одне з одним і, як і багато інших видів, при цьому вчаться важливих навичок: коли вони грають у хованки, вони відточують свій інстинкт нишпорити й переслідування. Але врешті-решт вони грають, тому що щасливі. Вони роблять це природним чином і не потребують підтримки з боку інших або зусиль з їхнього боку. Природа спрямовує їх через приємні заняття до необхідного в житті. Це один зі способів, за допомогою якого ми можемо краще зрозуміти, як легко досягти хороших і необхідних речей.
![](https://echafaud.org/wp-content/uploads/2023/01/image-1-1_11zon-1024x535.webp)
Проти хибної думки, що боги проявляють волю
Колонка VII сувою містить попередження проти віри в божественне провидіння, кажучи, що воно спричиняє незліченні помилки.
Колонка VII. Бо (ці люди) ставлять себе в таку ситуацію, щоб не приймати ні від кого порад ні про що взагалі, вірячи, що від людини нічого не залежить, але все контролюється богом.
У наші дні багато людей, які критикують бездіяльність щодо глобального потепління, часто вказують пальцем на апокаліптичні переконання певних християнських груп, які вважають, що Землю мають знищити до повернення Христа, а відтак мають бути катаклізми. Ще більшим злом є віра в те, що перед поверненням Ісуса має бути велика війна, яка спустошить більшу частину Землі, оскільки ця віра зробила багато християнських груп не просто слухняними перед жадібними інвесторами в нафтові компанії та військово-промисловий комплекс, які привласнили політичну машину для просування військових планів, від яких вони отримують більший прибуток. Завжди існували консервативні християнські групи, особливо в США, які були готові вітати такі військові плани під приводом того, що “це написано”.
До цього прикладу слід додати огидний приклад середньовічних спалень акушерок, який був виправданий тим, що біль дітонародження від самого початку призначався як покарання Богом усіх жінок на всю вічність за злочин Єви. Вона з’їла яблуко, отже, всі жінки повинні страждати при народженні дитини, і тому зменшити біль породіль означає кинути виклик закону Бога. Але, як і в наведеному вище прикладі, страти акушерок у Середні віки також були вигідні новому класу професіоналів: лікарям-чоловікам, які прагнули замінити акушерок у цій ролі. Це також було вигідно великій кількості юристів, для яких інквізиція створила робочі місця.
Не вдаючись у подробиці, не можна не згадати численні історичні приклади священних війн і переслідувань, хрестових походів, терористичних атак та інших злих дій, що вчиняються в ім’я Бога, який, як вважається, має волю, та при цьому викривлене почуття волі. Бог явно “побажав” євреям успадкувати Палестину і заселити її навіки, як сказано в Біблії; але потім він “побажав”, щоб мусульмани билися на смерть з будь-ким, хто їх переслідує або виганяє зі своїх будинків заради їхньої релігії. Чи є він Космічним Доном Кінгом (промоутер боксерів), який ініціює битви, щоб отримати вигоду або отримати задоволення якимось болючим чином від кровопролиття? Розумніше припустити, що смертні уявляють своїх богів, які виконують свою волю, і вкладають зручні для себе слова в уста своїх власних богів.
І тому ми не повинні недооцінювати небезпеки фатальних переконань, тобто віри в оракули та в уявлення про те, що долю було визначено богами. Ці форми забобонів глибоко небезпечні та шкідливі. Заморожуючи дії смертних в очікуванні того, що надприродна допомога знає твоє благо краще і що її воля неминуча, вони змушують смертних проявляти недбалість. Безглуздо боятися діяти проти богів.
Філодем також критикує людей, які дотримуються помилкових переконань про те, як боги можуть вплинути на загробне життя. Багато людей вірять, що зло, яке спіткає смертних у загробному житті, набагато перевершує блага, які боги дарують за життя, тому вони нехтують життям. Це було так само вірно за часів Філодема, як і сьогодні. Багато людей вважають задоволення поганим. Вони побоюються, що якщо вони зроблять своє життя солодким або досягнуть великих досягнень, їх покарають за це в потойбічному житті, що якимось чином людина повинна страждати або не жити приємним життям, щоб заробити рай після смерті.
Горезвісне руйнування Вавилонської вежі, яке біблійний бог розглядав як прояв людської зарозумілості, насправді ґрунтується на аналогічному шумерському міфі (Енмеркар і владика Аратти). Передумова тут полягає в тому, що боги не тільки постійно ставляться до людей як до дітей, а й також легко впадають у гнів та/або заздрять людським досягненням. Ці погляди розглядаються нами як обмежені та забобонні, можливо, як проекції недоліків нашого власного характеру.
Уявне зло
Говорячи про речі, які “схожі на зло”, Філодем проводить чітку відмінність між істинним злом і уявним. Це спонукає до подальших роздумів. Подібно до того, як ми маємо навчитися твердої переконаності щодо kyriotatai (або основних благ), і відрізняти їх від марнославних бажань, ми також маємо розпізнавати справжнє зло і відрізняти їх від уявного зла.
Зло виникає через забобони, але також і через невдячність, яка для нас є фундаментальною вадою людського характеру, з якою також необхідно боротися. Невдячна людина не насолоджується добром, коли воно є, і має погану звичку бути усвідомлено нещасною і бездумно щасливою, що протилежно тому, що робить розсудлива людина.
Бувають випадки, коли ми бачимо поєднання забобонів і невдячності. Ми бачимо це в людині, яка йде до лікаря, одужує і дякує тільки Богові, але не лікарю і вченим. Можливо, їй і на думку не спадає, що лікар пішов на великі жертви та старанно навчався понад десять років, щоб мати змогу практикувати медицину, чи що протягом поколінь науковці старанно досліджували хімічні речовини та природні сполуки, які привели до створення ліків, чи що лікар міг отримати допомогу від держави або стипендії, щоб дозволити собі навчання. Є землі, де фельдшера немає або його не вистачає. Людям не вдається виховувати точні цінності, коли вони бездумні та невдячні.
Колонка X. Вони оплакують, якщо вони вражені речами, які нагадують зло, як зло, що виникає з невдячності по відношенню до людей і вітчизни, так і зло, яке виникає з забобонів, тобто через те, що вони вважають Бога причиною як смерті, так і життя… і через горе, що обтяжує їхню смерть, вони стають запальними, жорсткими і дратівливими.
Термін “принцип заперечення смерті” був придуманий у 1970-х роках і відтоді є об’єктом досліджень, але цікаво зазначити, що сувої Філодема містили посилання на ту саму ідею 2000 років тому. Ідея полягає в тому, що люди винаходять всілякі релігійні фантазії, ритуали, обряди і багато інших форм культурного самовираження, щоб уникнути занепокоєння з приводу власної смертності. Нещодавнє дослідження “принципу заперечення смерті” показало, що люди, які не оцінили ці тривоги та не впоралися з ними, також виявляють вищий рівень ворожості щодо тих, хто відрізняється від інших і більше їх засуджує, особливо одразу після того, як їм нагадують про їхню власну смертність.
Філодем тут зачіпає дуже глибоке розуміння людської природи. Він каже, що ті, хто не лікував свої побоювання з приводу смерті терапевтичними засобами, стають “запальними, жорсткими і дратівливими”, що не далеко від результатів недавніх досліджень. Як ми побачимо, коли вивчимо сувій Філодема “Про смерть”, цей страх також є уявним злом.
З іншого боку, є виправдання “ми все одно помремо”, яке Філодем описує в колонці XVII. Це виправдання, яке використовують смертні, щоб не реалізувати свій найвищий потенціал, не проводити гедоністичних розрахунків і не брати на себе відповідальність за свій вибір і своє творіння. У своєму прикладі він говорить про людей, які відмовляються від філософії та не роблять благородних і великих справ під цим приводом, і приписує таке ставлення невдячності, бо невдячні не чекають подяки за свої добрі справи. Я чув про це від курців, які не кидають палити і завдають шкоди своїй якості життя і здоров’ю цим виправданням.
Проти існування тільки вмирання
Філодем із Гадари жив у першому столітті до нашої ери. Таким чином, він не дожив до того, щоб християнство стало широко розповсюдженим, як це сталося через кілька століть після його життя. Савл із Тарса вчив, що смертні рятуються й отримують безсмертя через віру. Але ще навіть до виникнення християнства, Філодем уже був би свідком того, як посвячені Елевсинських містерій, Орфейських містерій та інших подібних культів робили аналогічні заяви про безсмертя через віру та участь у ритуалах.
Конкретне зло, яке він критикує щодо цих вірувань у потойбічне життя, було пов’язане з небажанням посвячених жити, поки вони живі.
Колонка XVIII. “Хіба я не живу порядно і справедливо? Чи я живу не за законами, застосовними до людей? Тоді, коли я помру, я стану безсмертним”. І вони відрізані від усього, що дає їм краще життя, точнісінько як засуджені до смертної кари люди.
Іншими словами, в очікуванні блаженного загробного життя легко не слідувати нашому блаженству в цьому житті. Час проноситься крізь людей, і вони не відчувають радощів і не шукають того, що робить життя гідним життя. Вони чекають посмертної розради і не можуть жити просто зараз. Пізніше Філодем каже, що такі люди інколи нехтують своїм здоров’ям – навіть якщо вони налякані хворобами – та іншими важливими речами, уникають великих задоволень через страх перед неприємностями в потойбічному житті, і перераховує безліч інших доказів відсутності мистецтва життя.
Оскільки вони марно обтяжують себе подібним чином, таке життя прирівнюється до смертного вироку. Як ми бачили під час обговорення сувою “Про смерть”, одна справа існувати, а зовсім інша – жити.
Якості розсудливого
Після перерахування якостей людини, яка не розуміє, що справді важливо, Філодем потім звертається до людини, яка справді розуміє основні блага, яких легко досягти, і повністю впевнена у своїй здатності їх здобути. У тексті згадується, що вона працює з незворушністю, або тому, що вона робить це заради друзів, або тому, що вона “уважно досліджувала те, що приносить плоди замість її праці”.
У коментарі пояснюється, що розсудлива людина обирає легку працю з великим задоволенням; інакше кажучи, вона підпорядковує свою трудову парадигму гедонічним розрахункам, обираючи види діяльності, що є корисними і максимізують її дохід. Така людина задовольняється тільки необхідною сумою грошей, вона не жадібна, живе сьогоденням, великодушна, працьовита і самодостатня, і завжди залишається відданою філософії. Він доброзичливий, уважний і вдячний іншим, у надії, що й інші вчинять так само в майбутньому. Він також, що важливо, добре піклується про своє здоров’я і самовдосконалення, старанно розпоряджається своїм майном і згадує про минуле, аналізуючи його і будучи за нього вдячним.
Встановивши критерії для успішного вибору й уникнення, що ґрунтуються на головних благах і необхідних речах, і навчивши нас упевненості у своїх здібностях їх здобувати, Філодем потім навів список прикладів того, що відбувається, коли люди не можуть розрізняти природні й необхідні задоволення й ті, що даремні та непотрібні.
Сувій закінчується сприятливою розповіддю про те, як розсудлива людина, яка знає про головні блага, веде доброчесне життя.
Вищезазначені міркування були натхненні таким джерелом: G. Indelli, V. Tsouna-McKirahan (edd., trans.): [Philodemus]: [On Choices and Avoidances]. (Istituto Italiano per gli Studi Filosofici, La Scuola di Epicuro, Collezione di testi ercolanesi diretta da Marcello Gigante, 15.) Pp. 248. Naples: Bibliopolis, 1995. ISBN: 88-7088-343-4.